Structura+unui+eseu

Un eseu argumentativ simplu trebuie impartit in segmente clare, dintre care trei trebuie sa fie întotdeauna prezente. 1.Introducerea: In cele mai multe tipuri de scriere, primul lucru pe care îl face autorul este de a introduce subiectul pe care arede gând sa îl prezinte. Scopul primului paragraf este de a capta atenţia cititorului si de a-i da câteva repere referitoare la subiect. Paragraful iniţial urmează de obicei o serie de paşi, de la situaţii mai generale înspre situaţia specifica ce urmează sa fie abordata. Deşi nu exista nici o formula pentru redactarea introducerii, următoarele elemente apar de cele mai multe ori: Propoziţia de introducere: Prima propoziţie a eseului trebuie sa fie suficient de interesanta pentru a determina cititorul sa citească mai departe. Aceasta propoziţie ar putea fi una provocativă sau o întrebare majora. In oricare dintre cazuri, va trebui ca cititorul sa fie introdus in subiect si focalizat asupra subiectului ce va fi discutat. Formularea tezei (ipotezei): E de obicei ultima propoziţie a primului paragraf si serveşte ca linie directoare a eseului. Ea reprezintă ideea care va fi susţinuta de-a lungul întregului eseu. Pentru mulţi pare ciudata situarea la bun început a concluziei pe care o vor desprinde, ei preferând sa lase pentru sfîrşitul eseului exprimarea poziţiei lor in argumentare. Cu toate acestea, e firesc si dezirabil ca cititorul sa fie informat despre teza ce va fi susţinuta in eseu. 2 . Cuprinsul: Susţinerea tezei/ipotezei Odată ce in introducere a fost pregătit terenul pentru discuţie si a fost prezentata poziţia ce va fi adoptata, urmează partea cea mai extinsa a eseului in care se vor prezenta argumentele menite sa convingă cititorul. Un eseu bun va convinge cititorul ca întrucât anumite elemente sunt adevărate si pentru ca anumite convingeri sunt împărtăşite de autor si de cititor, cititorul trebuie prin urmare sa accepte ca valide concluziile autorului. Modul cel mai obişnuit de a susţine teza este de a face o aserţiune si de a oferi apoi suporturi, dovezi, exemple care sa o confirme E, de asemenea posibil, sa se înceapă cu o rezumare a exemplelor (dovezile) si apoi sa se extragă concluzia. O practica obişnuita in eseul argumentativ este ca autorul sa îşi prezinte opiniile si apoi sa considere critic posibilele păreri opuse (contraargumentele). E de asemenea posibil sa se înceapă cu expunerea punctelor de vedere cu care autorul nu e de acord, sa le critice cu scopul de a face loc părerii sale. 3 . Concluziile In condiţiile in care s-a spus deja in introducere ce părere va fi susţinuta, mulţi autori de argumentari sunt nesiguri ce sa scrie in concluzie. Concluzia e o parte foarte importanta a eseului pentru ca însumează teza si argumentele in favoarea ei, lăsând cititorului o imagine clara asupra poziţiei pe care o adopta autorul. Nu e recomandat ca la acest stadiu sa se introducă idei noi, care nu au fost abordate in eseu. E de asemenea neînţelept a folosi concluziile ca loc de exprimare a opiniei proprii, ca loc pentru ‘ceea ce cred eu’. Făcând aşa, cititorul poate avea impresia ca oricine poate gândi ce doreşte. In principiu, ideea e adevărata. Cu toate acestea, autorul trebuie sa-si amintească scopul pentru care a scris eseul. Acesta e nu doar de a spune cititorilor care e poziţia sa fata de subiect, ce gândeşte, ci si de a-i convinge de validitatea argumentelor sale, pe care sa dorească si ei sa le susţină, sau măcar sa le cunoască. De aceea, e absolut ineficient a spune ca oricare poziţie fata de subiect e in egala măsura de îndreptăţita.